Adventkoguduse lühiajalugu
Ma tean, et see on see, mida kõik täna pärast lõunat tahtsid kuulata.
Enamik alustaks 1800ndatest, ma alustan natuke varasemast ajast - 1. Moosese 1
Jumal ütles, Saagu valgus
Loodus tundis selle hääle ja autoriteedi ära ja vastas sellele,
loomine toimus, sest loodu kuulas.
See tundis ära Looja, kõige allika ülimuslikkuse,
see kuulis Tema häält ja alistus.
Tema Sõna pani aluse imelisele loomisprotsessile, mille tulemusel loodi meid.
See on see koht, kust meie kirik algas.
Mõnda aega hiljem jünger Johannes kirjeldab Jumala tulekut maailma, öeldes, et Sõna,
seesama Sõna, seesama Hääl, mille kaudu meid loodi, sai üheks meie seast,
ja Tema, Sõna, Hääl, Jeesus, hakkas meid kutsuma, tavalisi inimesi.
Ta ütles meile, ütles neile: Tulge, järgige mind!
Ta ei kutsunud siis ega kutsu ka nüüd meid järgima religiooni, usulahku, kogudust, jutlustajat, pastorit, liikumist.
Ta kutsub meid enda juurde.
Punkt
Mt 4:19: Tulge, järgnege mulle, ütles Jeesus, ja ma teen teist inimesepüüdjad!
Ja nad jätsid kohe oma võrgud sinnapaika ning järgnesid Talle
Ja kui Ta läks sealt edasi, nägi ta teist vendade paari,
Sebedeuse poegi Jaakobust ja Johannest,
kes olid koos oma isa Sebedeusega paadis ja parandasid võrke
Ja Jeesus kutsus neid.
Ja nemad jätsid kohe paadi ja oma isa sinnapaika ning järgnesid Talle.
Enne nad käitusid või uskusid õigesti, kuulsid Tema häält ja kuuletusid
ja sellest hetkest kõik, mis neil oli, oli Jeesus.
Jeesus oli nende jaoks kõik.
Nad ei teadnud, kuhu nad lähevad,
milleks neid kutsuti, polnud kindlad, kes Ta on.
Aga nad tundsid ära Hääle,
Hääle ülimuslikkuse ja autoriteedi
ja nad kuuletusid ning järgnesid.
Nad järgnesid Talle täiesti teistsugusesse tulevikku,
kui nad ise oleks enda jaoks osanud ette näha.
See on see, mis juhtub, kui sa Jeesust järgid.
Tavaliselt su plaanid peavad muutuma.
Hiljem mees nimega Saulus, ma tean, et me liigume kiiresti edasi.
Hiljem mees nimega Saulus kuulis Häält
Ta ei kohtunud Jeesusega silmast silma, ta kuulis häält:
Saulus, Saulus, miks sa mind taha kiusad?
Kes sa oled? küsis Saulus
Ma olen Jeesus, keda sa taga kiusad, ütles Hääl.
Paulus tundis selle Hääle ülimuslikkuse ja autoriteedi ära,
nagu loodus enne teda, nagu jüngrid enne teda, kes vastasid, ta kuuletus.
Tema elu muutus radikaalselt ja lõpuks ta kirjutas asju nagu:
Sest ma otsustasin teada teie keskel ainuüksi Jeesusest Kristusest ja temast kui ristilöödust.
Ja siis ta kirjutas:
Küll mu Jumal täidab kõik teie vajadused oma rikkust mööda kirkusega Kristuses Jeesuses.
Mida te arvate, mida need inimesed mõtlesid, keda kolosseumis lõvid tapsid?
Kas te arvate, et nad kuulsid lohutavat Häält, mis neile ütles:
Mina olen see Hääl, kes teid kutsus, mina olen teile kõigeks.
Ma arvan küll.
Ma arvan, et põhjus, miks nad suutsid neist kohutavatest hetkedest ja verejõgedest läbi minna
oli selles, et nad kuulsid, neid kinnitati.
Hääl, mis oli kõik loonud, Hääl, kes sai üheks meie hulgast, sosistas neile:
Mina olen teile kõigeks, mina olen teile kõigeks.
Reformaatorid kuulsid Häält, nad tundsid selle ära ja kuuletusid.
Paljud surid tulesurma sellepärast.
Näiteks Jan Hus, ükskõik kuidas teda hääldada.
Ta juhtis reformatsiooni piirkonnas, kus see kukkus läbi, Tšehhi piirkonnas.
Kui tema üle kohut mõisteti ja ta tuleriidale saadeti, anti talle võimalus sellest pääseda,
kas teate, kuidas ta vastas?
Ta ütles: Minu Jumal täidab kõik mu vajadused
oma rikkust mööda kirkusega Kristuses Jeesuses.
Mulle meeldib see, Ellen White kirjutab sellest, ehk olete lugenud.
Kui Husi keha oli täielikult ära põlenud, koguti tuhk koos mullaga,
millele see oli langenud, ja visati Reini jõkke. Kui Husi keha oli täielikult ära põlenud, koguti tuhk koos mullaga,
millele see oli langenud, ja visati Reini jõkke.
Sealt läks tuhk edasi ookeani.
Tema kohtumõistjad arvasid, et nad olid tema tõe hääle vaigistanud.
Nad ei teadnud, et see tuhk, mille nad merre viskasid, saab seemneks kõigis maades,
et kaugetes maades kannab see rikkalikult tõe tunnistajate vilja.
Hääl, tema hääl, mis oli kohtukojas rääkinud,
äratas kaja, mida pidi kuuldama läbi ajastute.
Husi ei olnud enam, aga tõde, mille eest ta suri, ei saanud kunagi vaigistada,
sest tõde ei saa maha matta.
Ja siis William Miller, te ütlete: Ah, seda osa ma tean.
William Miller
Ta kuulis Häält ja ta kuuletus sellele, ta tundis ära selle autoriteedi ja järgnes.
Õppides Piiblit, jõudis ta selleni:
Ma mõistsin, et Pühakiri peab olema ilmutus Jumalalt. Sellest sai minu rõõm,
ja Jeesuses leidsin ma sõbra.
Jeesuses, kirjutas ta, Jumal avas mu silmad ja millise Päästja ma Jeesuses avastasin!
Patukoorem langes mu hingelt, Piibel rääkis Jeesusest,
Ta oli Piibli igal leheküljel.
See oli see, mis ta Pühakirjast avastas
See oli see, mille ta leidis
Tema järgijad, kellega ta seda sõnumit jagas, nemad kuulsid ka seda Häält.
22. oktoobril 1844, sellel päeval ei olnud neil veel hingamispäeva,
neil ei olnud õiget arusaama kolmainsusest. Ei olnud.
Nad ei mõistnud surnute olukorda nii, nagu meie täna mõistame.
Neil ei olnud 28-t hästi ülesehitatud põhitõde.
Neil ei olnud reegleid sealiha, kohvi, gluteeni, soja, juustu, kana, Marmite'i, Sweetbix'i kohta.
Enne ühtainustki kooli, sanatooriumi, enne kui organiseeruti
unioonide, divisjonide ja peakonverentsi süsteemi.
Enne veel, kui Ellen White oli saanud oma esimese nägemuse,
oli neil üks asi, üks asi.
Neil oli üleüldine, allasurumatu,
kõikevõitev ja irratsionaalne soov olla koos Jeesusega.
Miller kirjutas selle pärast pettumust.
Ta oleks võinud kirjutada igasuguseid asju.
Ta oleks võinud kirjutada: Appi, mida me teinud oleme?
Tagasi taludesse!
Ei, ta kirjutas: Kuigi ma olen kaks korda pettumust kogenud,
see ei olnud neil esimene kord pettuda,
ma ei ole veel alla andnud või julgusetuks muutunud,
ma olen oma meele keskendunud ühele teisele ajale.
Ja ma kavatsen siin seista, kuni Jumal annab rohkem valgust.
Ja see on see päev, tänane päev, tänane päev,
kuni tuleb Tema, kelle järele mu hing igatseb.
Miller ei kirjutanud kunagi sellest,
et ta tahab taevasse, sest taevas on hiigelpuuviljad,
sõbralikud lõvid, häärberid ja kroonid.
Tema hing igatses Jeesuse järele.
Mille järele igatseb meie hing praegu?
Mis on meiega viimase 168 aastaga juhtunud?
Ma arvutasin, sellest on 168 aastat.
Me käime läbi samadest tsüklitest, tsüklitest, mis korduvad ikka ja jälle.
40 aastat pärast suurt pettumust, siis me vaidlesime hingamispäeva,
kolmainsuse, surnute olukorra, kanaliha, sealiha üle.
Me vaidlesime, kas sarv Taanieli 7:24 sümboliseeris hunne või alemanni hõimu.
Kas te teate, mida see tähendab?
Kas saite aru, mida ma ütlesin?
Kas ma ütlesin seda liiga kiiresti? Ma ütlen aeglasemalt.
Taanieli 7:24, kas sarv sümboliseerib hunne või alemanni hõime?
Keda huvitab?
Nii me evangeliseerisime inimesi 40 aastat pärast suurt pettumust.
40 aastat pärast Jeesuse järele igatsemist tegime nii:
me läksime ühte linna ja üks meie evangelistidest,
ma ütlen 'meie', sest need oleme meie,
me peame selle omaks võtma, see on meie ajalugu.
Üks meie evangelistidest küsib:
Kes on siin linnas kõige auväärsem vaimulik?
Siis, kui me olime kõige auväärsema vaimuliku kindlaks teinud,
siis me kutsusime ta duellile.
Debatile, sest me teadsime, et me ei saanud kaotada, meil oli Tõde.
Me kasutasime seda pilti,
me kasutasime seda pilti, et neile Tõega vastu pead lüüa.
Kes saaks meist võitu, kui meil on midagi sellist?
Kus on Jeesus selle pildi peal?
Võtab natuke aega, kas pole?
Võtab natuke aega, sa pead otsima,
kus Ta on, ah, seal Ta ongi, seal on rist.
See on nagu 'Otsi Peetrikest' pilt.
Ühe sekulaarse ajalehe reporter kirjutas nii:
See on väljaspool olev inimene, kes vaatab sissepoole.
Adventistid vaidlevad teoloogia üle
umbes samasuguse innuga nagu mees raiuks puid.
Me lõime kiriku, mis oli täis inimesi,
kellel oli õigus, aga kes ei olnud tingimata kristlased.
Ja kui sa täidad kiriku inimestega, kes on võidetud vaidlustega,
siis ära ole üllatunud, kui see, mida nad kõige rohkem armastavad, on vaidlemine.
Mõni teist ütleb 'Aamen', nagu te teaksite seda valu.
1888. aastal...
On alati inimesi, kes kuulavat seda Häält. Alati.
Igas tsüklis. Igas põlvkonnas. Keegi kuulab.
1888. aastal kaks meest, kaks kalifornialast.
Need on alati kalifornialased, mässajad.
Waggoner ja Jones kuulsid Häält ja neil oli ühes asjas õigus.
Me võime palju 1888. a üle vaielda, aga neil oli ühes asjas õigus – Jeesus.
Minneapolises, mis oli kena linn adventistide jaoks.
Tegelikult me ei mäleta seda kena kohana, vaid valusa kohana,
sest see oli koht, kus oli nii palju valu.
Me võitlesime selle üle, mida tähendab Jeesus
selle kiriku jaoks ja me väljusime kristlastena.
Ellen White oli sellel koosolekul kohal ja ta rääkis 1888. aastast.
„Kallihinnaline sõnum, sõnum, mis pidi veelgi selgemalt maailma silme ette tooma
ülestõstetud Päästja, kes ohverdas end maailma pattude eest”
„See sõnum – 1888. a sõnum – tõi esile õiguse usukindluse kaudu
ja kutsus inimesi üles võtma vastu Kristuse õiguse.”
Ellen White kuulis Häält ja ta tundis selle ära.
Järgmiste aastate jooksul ta juhtis kiriku tähelepanu sellele,
et me olime iseendasse ära armunud, mitte Jeesusesse.
Nagu bridezilla, kus kogu pulm käib pruudi ümber ja peigmees unustatakse ära.
Ta juhendas uue pildi loomist,
pildi, mida tema abikaasa enne surma endale palus, ja see nägi välja nii.
Kas te näete erinevust? Kus on Jeesus nüüd?
Täpselt. Temast on raske mööda vaadata. Ta on kõik.
Ja selle eest... vendadele see eiti ei meeldinud.
Nii et selle eest nad saatsid Ellen White'i Austraaliasse surema.
See oli, et „aidata tööle kaasa”, te arvate,
et ma teen nalja selle suremise osas, aga ta saadeti siia selle sõnumi eest.
Ja mis juhtus?
Ta oli 65 aastat vana.
Milline oli naiste eeldatav eluiga 1900. aastal, kui ta siia saadeti?
65
Nad teadsid. Tollane Austraalia ei olnud see, mis ta täna on,
kus sa saad Qantase lennuga Los Angelesest tulla 14 tunniga.
Kui sa reisi üle elasid, mis kestis kuid.
65-aastane naine oli... Nad ei eeldanud, et ta kunagi tagasi tuleks.
Nad tahtsid teda vaigistada,
nii et nad saatsid ta siia:
„Mine aita seal tööle kaasa, õde White” nad ütlesid.
Ta vajus sügavasse depressiooni,
ta oli haige, tal oli keeruline harjuda kultuuriga.
Ma ei saa sellest aru, ma armastan teid, te olete imelised!
Tal oli koduigatsus, kas teate, mida ta ütles ikka ja jälle.
Ta küsis: Jumal, kas Sa tõesti tahad, et ma siin oleksin?
Mida ma siin teen?
Ja ta kirjutas palvemeeles, ütles: Mul ei ole selles küsimuses valgust,
mis tähendab, et ma vist pean siia jääma.
Ta läks Big Campi siin Melbourne'is,
Almadeli, mõned teist on Melbourne'ist
Ta kohtus seal Prescotti-nimelise mehega
Prescott oli kena väljanägemisega mees, tõeline hipster.
Ma arvan, et Tim üritab teda jäljendada,
aga sul on sinnamaani veel pikk tee.
Ellen White kuulis Prescotti jutlustamas sõnumit,
mis tuletas talle meelde seda, mida ta oli 1888. a avastanud.
Prescott ütles asju nagu:
Ma enam ei usu, et doktriinide jutlustamine vaid sellepärast,
et nende tõesust demonstreerida, on see, mida meid on kutsutud tegema.
Neid tõdesid tuleb esitada nii, nagu evangeelium neid õigesti mõistis.
Need peaksid välja kasvama meie usust.
Jeesusesse Kristusesse kui meie elavasse Päästjasse.
Sellel telgikoosolekul Big Campis
meie, adventistid,
muutusime tõeliselt.
Need olete teie, austraallased, võtke see omaks,
see juhtus siin sellel pinnal,
sest ta lahkus sellelt telgikoosolekult muutunult.
Koos oma sekretäri Marian Davise ja Prescottiga
hakkas ta kohe uue materjali kallal tööd tegema.
Suures mahus kirjutama:
„Tee Kristuse juurde” 1892,
„Mõtteid õndsakskiitmise mäelt” 1896,
„Ajastute igatsus” 1898
Kui ta kirjutas „Ajastute igatsuse”, mis on Wow! Imeline!
Kui ta selle kirjutas, saatis ta selle tagasi koju:
"Siin on hulk asju, mida ma olen Jeesusest kirjutanud,
ma olen Jeesusesse armunud!"
Nad kirjutasid vastu ja ütlesid: "Me ei avalda seda, see ei ole sina,
me ei tunne su häält siin ära."
Kas mõistate, kui sügav oli toimunud muutus?
"See ei ole enam sinu hääl, see ei kõla sinu moodi, õde White."
Nii et ta kirjastas selle ise.
Ja kui ta hakkas sellega hunnikute viisi raha teenima.
Te võite arvata, mis siis juhtus –
"õde White, me kirjastame neid asju sinu eest!"
Ja nad hakkasid teda tagasi kutsuma:
"Tule tagasi, õde, meil on siin üks Kellogg, kes on hulluks läinud,
meil on sind vaja, meil on sind vaja."
Ja ta ütles nii: Ei, ei, ma ei tule.
Ja põhjus, miks ta ütles, et ei lähe, oli selles, et see ei olnud majanduslikult mõistlik2
Aga tõeline põhjus, ma usun, oli see, et ta ei läinud tagasi,
sest siin teie maal oli ta leidnud Jeesuse2
Tõestus, tõestus
"Nädal tagasi," ta kirjutas, aastal 1895,
"nädal tagasi hingamispäeval ma sõitsin oma pojaga 15 km Kellyville'i
Ja kõnelesin kogudusele nende enda kirikus.
Järgmisel päeval reisin 12 km."
Kuulake! 15 km, ta on...
70-aastane, ta sõidab ringi hobuse ja kaarikuga.
See ei ole mingi mugav sõit millega iganes te ise sõidate, Holdeniga.
12 km ühel päeval, 15 km järgmisel, "Ma naudin seda."
Ta lõpetab, öeldes: "Ma naudin oma tööd ja ringisõitmist,
tänasel päeval olen kirjutanud 24 lk kirjapaberil.
6. juuni 1895: Ma külastasin jälle Kellyville'i
Meil oli väga õnnistatud koosolemine, sest Päästja tõotus sai täidetud,
et kus kaks ehk kolm on minu nimel koos,
seal ma olen nende keskel."
Kui Jeesus kohtub oma inimestega, siis Tema õnnistus on nende peal,
kes on kogunenud, et Jumalat ülistada.
Me peaksime kogunema usus, et meile antakse lohutust ja lootust,
valgust ja rahu Jeesuselt Kristuselt.
Kui me sõitsime Kellyville'ist tagasi koju,
kas kujutate ette teda üle mägede sõitmas?
Tagasi kus iganes ta siis elas.
Siis minu meelt haarasid need ülevad teemad.
Ja mind täitis tugev igatsus anda edasi mõned
neist imelistest mõtetest oma vendadele ja õdedele.
Oh, et me võiksime täielikult mõista Kristust, Teed ja Tõde ja Elu.
Ma arvan, et me ei mõistagi hästi, kui suur oli tema muutus siin.
Kas te mõistate seda?
Mina uhkustaksin sellega iga päev.
Ma ütleksin adventistidele üle maailma: Me oleme kristlased,
sest Ellen White tuli Austraaliasse ja avastas siin enda jaoks Jeesuse.
Nii et nad saatsid Haskelli talle USAst järele .
Täpselt! Kopp-kopp-kopp, tere!
Mina läheksin.
Ei, ta oli tegelikult tore mees, ta nägi hirmuäratav välja, aga oli tore mees.
Nad saatsid ta talle järele ja lõpuks ta ütles: OK, ma lähen koos sinuga,
ja koduteel... see on huvitav, ma ei tea, kas see teid ka huvitab, aga kõrvalmärkus.
See mees armus temasse ja palus teda endale naiseks.
Ja ta ütles ära.
Siis ta palus uuesti. Ta palus tegelikult kolm korda. Ta ütles ei.
Kas tahate veel teada?
Aga temast sai eriline sõber.
Oodake!
Kui te lähete nüüd Elmshavenisse,
mis oli ta viimane elukoht, siis te näete, et selle mehe pilt on tema kummuti peal.
See ei ole Jamesi pilt.
Te võite selle peale hiljem mõelda, tuleme praegu tagasi asja juurde.
Muutus, mis temaga siin Austraalias toimus, oli niivõrd sügav, et
kõik, mida ta kirjutas pärast seda, kui ta läks Almadeli'st Melbourne,
alates sellest kõik, mida ta kirjutas, keskendus Jeesusele.
Kõik. Kõik
Mõni võiks öelda: Kuidas on lugu raamatuga
„Tervise teenistuses,” see ei olnud Jeesusest.
See on sellepärast, et sa pole seda lugenud. Tegelikult see on Jeesusest.
Ma tean, mis juhtus. Nad ütlesid:
Õde White, palun kirjuta raamat tervisest, ja ta ütles: Hea küll, ma kirjutan.
Ja hiljem nad ütlesid:
Õde White, see on ju ainult Jeesusest, me tahtsime, et see oleks tervisest.
Ta ütles: Ma tean, ma tean.
Ta muutis tõsiselt meie kiriku suunda.
1920ndatel üks koguduse juhte Carl B Hanes kirjutas nii:
"Evangeeliumi keskne sisemine ilu, see on nii ilus.
Evangeeliumi keskne sisemine ilu ei seisne suurepärases tões, ega suurepärases sõnumis,
ega suurepärases liikumises, vaid suurepärases Isikus.
See on Jeesuses Kristuses endas."
Ilma Temata ei olegi evangeeliumi.
Ta ei tulnud niivõrd selleks, et sõnumit kuulutada, vaid selleks,
et üldse oleks sõnumit, mida kuulutada.
Tema ise oli ja on meie sõnum.
Mitte Tema õpetused, vaid Tema ise tähendabki kristlust.
See on Blanca Poll, ta saab sel aastal 103-aastaseks.
Ta on endiselt elus.
Blanca Poll 1930ndatel kuulis ühel päeval kodus istudes Häält,
ja ta jalutas üle oma tänava ja läks rääkima Josefa ja Antonioga.
Minu vanavanemad.
Ta rääkis neile Jeesusest, sellest Jeesusest, kes armastab meid nii palju
ja nemad ka kuulsid Häält ja järgnesid sellele.
Neil olid lapsed, sealhulgas minu ema.
See on minu perekond, mu vanemad, seal on mu isa nurgas,
mu ema, mu kurjad õed ja mina neis lillades riietes.
Mida mu ema küll mõtles.
See pilt on tehtud Nicaraguas, sest mu pere kolis
Nicaraguasse 1973, ei, 1974 keset mässavat kodusõda.
Hiljem õppides ajalugu, ühel päeval ma sain aru:
Isa-ema, te kolisite meiega sõjatsooni.
Miks te nii tegite?
Ja mu isa vastus alati, kui ma seda küsimust küsisin, oli:
Meid kutsuti.
Nad kuulsid Häält ja kuuletusid.
Mida sa teed, kui seda Häält kuuled? Sa kuuletud.
Mina? Ma kirjeldan teile, kuidas ma Häält kuulsin.
Ma töötasin suvelaagris.
Ma armastan laagreid, armastan.
Ma mängin näidendis Jeesust risti peal,
võlts ketšupi-veri katab mind.
Kui sipelgad selle avastasid, siis nad ronisid mu peale ja hammustasid mind.
Ma olen risti peal, mis on kehvadest plankudest kokku löödud.
Ja siis tundus, nagu Jeesuse tõeline kohalolu avalikustas end.
Ja ma teadsin, et Ta on tõeline.
Ühe sõbra Blake'i kirjutatud imeline raamat
kirjeldab seda täpselt nii, nagu ma tundsin
"Ma mõistsin, et mu armusuhe Jeesusega
ei olnud nagu korraldatud abielu nõudliku kaasaga."
Mulle oli see nii pikka aega tundunud.
"Aga rohkem nagu põnev seiklus."
Ja Blake ütleb:
"Me ujume sügava ja kindla armastuse meres."
Sind ka kutsutakse, sa kuulsid Häält.
Meie, meid kutsuti, meie kogudust kutsuti
Ja Jeesus, Hääl, kutsub meid endiselt.