Me istume Tartu adventkoguduses. Sina, Aulikki Nahkola, oled siin teoloogiatudengitele loenguid lugenud.
Oled filosoofiadoktor ning töötad praegu teoloogiauuringute osakonnas Newboldi ülikoolis.
Tervitame sind ning täname sind sinu aja eest. Räägime veidi hermeneutikast,
mis on sinu uurimisvaldkond. Kas selgitaksid, mida see termin tähendab?
Aitäh sooja tervituse eest! Hermeneutika on huvitav termin.
Kui ma uurisin oma doktoritöö tarvis hermeneutikat, siis ei teadnud keegi, mis hermeneutika on.
Ainult vähesed, ehk filosoofia ja kirjandusega kokkupuutunud, olid sellest kuulnud midagi.
See on üks akadeemiline distsipliin, mis sai alguse alles 18. sajandil.
Ent see oli midagi nii ilmset, et see pani imestama, miks ei olnud seda avastatud varem.
Sõna on kreeka sõna, algupäraselt tähendab see tõlkima – näiteks inglise keelest eesti keelde,
või ka tõlgendama. Tehniliselt tähendab see nüüd tõlgendamist.
Mida tõlgendatakse, ei ole lihtsalt tekst või suhtlus, vaid põhjused,
miks me tõlgendame kommunikatsiooni nii, nagu me seda teeme.
See kõlab keeruliselt.
See on veidi keeruline. Kui mõtleme, et igasugune suhtlus, kas sinu rääkimine minuga praegu
või kui keegi kutsub mind siia või minu loeng eile – igasugunesel kommunikatsioonil on kolm fookust:
mida ma ütlen, mina, kes ma midagi ütlen, ja sina – kuulaja, lugeja.
Hermeneutika räägib esiteks sellest, mida need kolm punkti – kommunikatsioon (tekst)
või autor või kuulaja/lugeja – kuidas nad panustavad selle suhtlemise tähendusse.
Kui sa mõtled kommunikatsioonile, millest oled väga halvasti aru saanud, siis see on hea näide sellest;
püüa aru saada, kas asi oli selles, et autor oli ebaselge või sa ei mõistnud sõnastust.
Esiteks on hermeneutika kommunikatsioon – kelle tähendustest me räägime.
Kas algse autori mõttest – mida mina mõtlesin. Või sellest, mida sina kuuled, et ma ütlesin.
Kui ma loen õppejõuna inimeste eksamitöid, näen seda juhtumas. Ütlen endale: ma ei öelnud midagi sellist,
aga nad on kas kuulnud või mõistnud või jätnud meelde midagi valesti. Siis on kommunikatsioon läinud veidi viltu.
Sa räägid, et suhtluses on kolm osa, kolmnurk, ja õigeks mõistmiseks peaksime teadma rohkem autori,
teksti ja ka enda kohta – kuidas me teksti tõlgendame. Kas on mõnikord ka olukord, kus saame öelda,
et tekstist on täpselt nii aru saadud, nagu autor mõtles?
See on hea küsimus, sest kui hermeneutikast sai distsipliin, oli see huvitatud antiiktekstidest.
Me ei saa kunagi minna autori käest küsima: Mooses, mida sa sellega mõtlesid? Kaasaegsed poeedid
ja kirjanikud teevad selle üle nalja. Nad loevad oma luule kohta ülevaadet, kus on kirjas:
siin elab luuletaja läbi oma lapsepõlvekogemust. Luuletaja küsib endalt: kas tõesti?
Ma ei mõelnud midagi sellist. See oli selle inimese peas, kes luges seda.
On väga-väga keeruline saavutada kindlus, et oled kellestki täpselt aru saanud.
Võtke näiteks abielupaar, kes on abielus olnud 40 aastat, nad võivad ikka üksteist valesti mõista.
Kuid on kergem mõista, kui oled samal ajal samas kultuuris ja samas keeles ja kui te jagate
kommunikatsiooni põhimõtteid. Viies end antiikmaailma, kus oli teistsugune kultuur ja teistsugune keel,
palju teistsuguseid idioome ja pilte, pead nendest aru saama. Sa ei saa minna küsima, mida keegi mõtles.
Sa ütlesid ühes loengus, et kui kaks või kolm kristlast on koos, on esindatud neli arvamust.
Kui kaks inimest suhtlevad, on teemad, milles nad mõistavad üksteist, ja on ka pimedaid valdkondi,
milles nad ei mõista. Mida saaksime teha, kui mõtleme Piiblile, mis on meie tõe alus?
Kuidas saaksime mõsta Jumala Sõna, nii nagu see on mõeldud?
Kuidas saame hermeneutikat oma igapäevases piiblilugemises kasutada?
Hermeneutika peamisi eesmärke lisaks autori ja lugeja peale mõtlemist on püüd leida autori
ja lugeja kohta nii palju kui võimalik. Sa saad antiikmaailma kohta väga palju õppida ja mõista maailma,
milles Piibel kirjutati. See on väga oluline ja rikastav harjutus.
See ei ole kasutu, asjad saavad sel viisil palju selgemaks.
Aga olen ka mina kui lugeja. Sügavamal tasandil tähendab hermeneutika eelarvamusi, ideoloogiaid,
neid eeldusi, mille me suhtlusesse kaasa toome. Paljud neist on alateadlikud.
Oleme need ära õppinud koos emakeelega. Me peame neid igavesteks tõdedeks.
Näiteks: me kasvame praegu individualismi ideega, me kasvame üles loodetavasti õigusega,
et kõik inimesed on võrdsed. Kuid paljudes ühiskondades ei ole nii. Inimesed loevad iseenesest näiteks
piibliteksti, mis on seotud meeste ja naistega, sisse mõtte, kuidas ühiskonnas peaks olema.
Meil on kõik need peavad meie mõtteis. Teksti lugedes arvame koheselt, et seda see tähendabki.
Me ei tea, kas see peab on universaalne või kui leiame kellegi, kes on eriarvamusel, peame tema seisukohta valeks.
Seepärast inimesed vaidlevad Piibli üle, need vaidlused teravad, keerulised.
Inimesed peavad oma arvamusi väga kalliks. Sa peaksid küsima, missugused alused mul selliseks tõlgendamiseks on.
Nii saad muuta oma arvamust mõnikord. Sul on valik muuta oma elu ja muuta oma arusaamist.
Kas tooksid esile mõned riskid mõlemalt poolt: kui lugeda ilma hermeneutikata ja kas on ka riske, kui lugeda hermeneutikaga?
Absoluutselt! Risk on, et kõik muutub oluliseks. Fakt on, et ma ei saa olla täiesti eelarvamusevaba.
Objektiivsuse ideaal on ideaal. Kui inimene ütleb, et ta loeb Piiblit objektiivselt, siis sellist asja ei ole olemas!
Aga vähemalt peaksime olema ausad ja ütlema: minu eelarvamused ja veendumused seda teksti lugedes on sellised.
Seda validki. Sa pead midagi valima, muidu ei ütle sa kunagi midagi.
Asjad muutuvad nii relatiivseks, et nad on täiesti mõttetud.
Ent teise poole risk on oluliselt suurem, sest kui sa ei ole teadlik, siis sa ei saa kunagi suhelda kellegagi,
kes arvab teistmoodi. Sa arvad, et nad arvavad valesti.
Me räägime hermeneutikast Piibli tõlgendamise kontekstis. Sinu doktoritöö oli samuti Vana Testamendi tõlgendamine.
Me peame ka jutlust kirikus, piibliõpet. Kas kasutame ka seal hermeneutikat.
Ikka! Viis, kuidas Piiblist kirikusolukorras räägitakse, on teistsugune kui mina näiteks oma uurimuses.
On kaks olulist asja Piibli mõistmisel: mida see tähendas ja mida see tähendab? Kui küsime, mida see tähendas,
siis tegelikult küsime: mida see tol ajal tähendas, et Jeremija kirjutas seda või Jesaja nägi seda nägemust või psalmi esimest korda lauldi?
Ja muidugi ei saa me sellest kunagi täiuslikult aru. Uurimuses peame arvestama ajalugu, seda nimetakse eksegeesiks. Meil tekib vähemalt mingi ettekujutus ning saame välja jätta palju võimalusi.
Aga lõpuks on Piibel raamat, mis ei sarnane Homerose tekstide või isegi „Kalevipojaga”. Inimesed võtavad selle raamatu oma elu aluseks
ja seetõttu tähendab see midagi ka praegu. Homileetika ja pühendustekstide kohustus on luua sild selle vahele,
mida see tähendas algselt ja mida see tähendab minu jaoks praegu. Meetod, mille järgi seda sageli tehakse, on homileetika.
See on täiesti legitiimne. Ent homileetika peab põhinema sellele, mida tekstiga algselt on mõeldud.
Mõeldes koguduseliikmetele, töölistele, kuidas ütleksid, mis on parim viis, kuidas minna hermeneutikas sügavamale oma elus,
oma piiblilugemisel? Kas selleks on tööriistu?
Inimesed ütlevad tavaliselt, et piiblikommentaar annab neile detaile inimeste ja aja ja kommete ja idioomide kohta.
Need võivad teatud keeltes olla üsna piiratud.
Inglise ja saksa keeles on palju kättesaadavat materjali, aga eesti keeles mitte nii palju.
Koguduses võiks olla väike grupp, mida juhib inimene, kes teab, kuidas seda teha. Tema käest saaksid inimesed küsimusi küsida.
Tema annab peamised tööriistad ja ehk ka koduülesandeid. Nii saab ise edasi minna.
Aga ühe näite saan anda: esimese korra lugemine. Teen seda sageli oma tudengitega.
Annan neile midagi väga tuttavat, näiteks Aabrahami loo. Palun kirjutada neil lugu 12. või 15. ptk põhjal.
Nad loevad sinna automaatselt sisse asju nt peatükist 22 või isegi Uuest Testamendist.
Ma ütlen, et ei, te kuulete seda lugu esimest korda, te ei tea, mis edasi juhtuma hakkab. Ehitage nüüd pilt sellest, mis juhtus.
See aitab näha olukorda värskete silmadega.
Meie uurimise rikub sageli see, et me teame liiga palju ja meil on raske värske pilguga lugeda.
Esimese korra lugemine, kui sa midagi ei tea, on hea. Proovige seda mõnikord.
See on hea soovitus, mõnikord on oleme väga kinni oma mõtlemises, mida oleme ehk kümneid aastaid kasutanud.
See on ka väga oluline. Me kipume tegema Piibli tegelastest pühamad inimesed, kui nad olid.
Aabrahamist sai usuisa. Kuid tegelikult oli ta üsna rikutud mõnes asjas, mida ta tegi.
On hea näha, kuidas ta tuli toime ja lõpuks saigi temast usuisa.
See võib aidata meil näha, et meie jaoks on lootust, sest ta ei olnud alguses väga heas seisus.
Kui vang saab Piibli, või kodutu või inimene kuskil kaugel, kel ei ole muud materjali.
Ta loeb Piiblit ja mõistab seda. Piibel muudab tema elu.
Kas selles olukorras on ka hermeneutikat või on seal lihtsalt Piibel ja inimene?
Hermeneutika on ses mõttes, et inimene ilmselt otsib midagi Piiblist.
Aga Piibel kõneleb rohkem kui mõni teine raamat inimese olukorrast, selle salapärast ja kõigist probleemidest ja sellest,
kust me tuleme ja probleemist kannatuste ja surmaga.
Kui sa loed seda avatult, isegi kui sa ei saa kristlaseks, ei peaks see kedagi külmaks jätma.
Seda sellepärast, et Piibel on selline raamat ja hermeneutika on faktis, et me kõik jagame inimlikku olemust.