Armastus ei ole tunne.
Tavaolek on peeglisse vahtimine. Meie minal jagub silmi vaid iseenesele.
Uuenda, laadi üles, laigi, kommenteeri, kliki, kliki...
Aga me ei sündinud ühe inimese jaoks tehtud vaakumis.
Me oleme loodud olendid, kelle veenides voolab eluõhku kandev veri.
Armasta oma ligimest.
Kes on mu ligimene?
Mu ligimene on näljane, ta on janune. Mu ligimene on kodutu, külmetamas, haige.
Mu ligimene on vanglas.
Ta ütles:
"Lambad minu paremale käele" –
ja noored tõusid üles et minna.
8 miljonit noort ütlesid:
"Mina toidan."
"Mina külastan."
"Mina annan."
Armastus...
See pole eksperiment.
See pole kliiniline katse.
See on muld sõrmeküünte all ja higi otsa ees.
Me oleme vaimu jõul töötav kõõlus;
usule rajatud lihas.
Mõeldud mitte üksiku päeva jaoks su elus, vaid uueks eluviisiks.
See on otsene väljakutse meie tavaolekule.
Me jätame hüvasti lihtsa ja mugavaga.
Me kummardume, et pesta kogu planeedi jalgu.
Sest meie teame, mis on armastus.
ARMASTUS
ON TEGU