Tänaseks teemaks oli siis postmodernism.
Kas Sa võiksid võimalikult lihtsalt selgitada,
millega on tegemist?
Postmodernism on midagi, mis on asendanud modernismi.
Modernism on otse öeldes ajastu,
mis on jäänud meie selja taha,
mil inimesed mõtlesid väga ratsionaalsel viisil.
See oli aeg, mil teadus oli väga oluline
ning inimesed mõtlesid progressist
ja paljudest sellistest asjadest.
Postmodernistid ei ole nii kindlad,
et kõik asjad lähevad aina paremaks.
Need on inimesed,
kes ei toetu ainult oma mõistusele ja ajule,
vaid nad soovivad kaasata ka oma tundeid ja emotsioone.
Postmodernistlikud inimesed on valivad inimesed.
Neile meeldib võtta asju erinevatest
traditsioonidest ja stiilidest.
Ja mis puutub religiooni,
siis nad on väga vaimulikud,
kuid neile ei meeldi kirik.
Need on mõningad omadused,
mida on võimalik leida postmodernistliku inimese juurest.
Kas võib öelda, et adventusk ja adventkirik
on oma põhialustelt selliste arengute vastu?
Me võime öelda seda, et adventkirik arenes ühiskonnas,
mis oli peaasjalikult modernne.
Ja seepärast on meil traditsioon,
mis rajaneb valdavalt mõistusel,
argumenteerimisel, tõendamisel ja doktriinil.
Meil on olnud raskusi selliste elementide
nagu emotsioonid ja vaimuliku kogemuse omaks võtmisel.
Ja nii on täna võimalik kogudusest
leida palju selliseid inimesi,
kes on modernsed selles mõttes,
et nende usk rajaneb doktriinil ja mõistusel,
kuid on samas ka selliseid inimesi, kes leiavad,
et kogemused ja mõned teised asjad
on põhimõtteliselt samaväärselt olulised.
Tundub, et me ei saa seda arengut igatahes ignoreerida.
Me kas peame muutuma postmodernistlikeks,
et olla võimelised meid ümbritsevate
inimestega suhtlema või...?
Sa ei saa seda ignoreerida.
Sest sa elad selles ühiskonnas
ja Kristus andis meile eeskuju
läbi teenimise oma lihakssaamises.
Ta tuli sellesse maailma
ja püüdis parimal moel suhestuda sellesse kultuuri,
mille Ta siit eest leidis.
Küsimus on selles, kas ka meie suudame
heal moel suhestuda selle kultuuriga,
mille keskelt me ennast leiame.
Ja see ei ole mõnikord eriti lihtne.
Kuulates ka tänast seminari jäi mulje,
et kas modernistlikul inimesel on üldse
võimalik mõista postmodernistlikku mõtteviisi?
See on tõesti keeruline.
Ja mõnel meist tuleb postmodernistlike inimestega
suhestumine palju raskemalt välja kui mõnel teisel.
Oluline on aga see, et me räägiks sellest rohkem,
et meil oleks parem arusaamine,
nii et ka meie juhtidel oleks parem tunnetus selle osas,
kuidas osa meie kogudusest mõtleb.
Kui te ei räägi omavahel,
siis ei ole võimalik ka üksteist mõista.
Te räägite erinevat keelt ja ei toimu kommunikatsiooni.
Nii et oluline on vähemalt proovida mõista,
kust teine inimene pärineb.
Ja ma loodan, et see aitab liikuda edasi.
Kuidas on Sinu kogemuse põhjal postmodernism,
see ajastu, mõjutanud kirikut?
Kirik on suur asi.
Ja kirik ei ole samasugune igal pool.
Paljudes maailma piirkondades
on kirik jätkuvalt üsna modernistlik.
Teistes piirkondades on kirik muutumas
aga üha postmodernistlikumaks.
See võib tekitada probleemi.
Kuid vaatamata sellele, nagu ma ennist ka ütlesin,
kui me püüame üksteist mõista,
siis on meil ju nii palju ühiseid asju ja sõltumata sellest,
et me tõlgendame mitmeid asju erinevalt
on meil siiski väga suur ühisosa.
Nii et ma loodan ja eeldan,
et me suudame jääda üheks ja samaks kirikuks.
Kuid see ei juhtu iseenesest,
meil tuleb omalt poolt panustada.
Mil moel peaks evangeeliumi kuulutamine muutuma?
Te olete näinud juba seda, kuidas see on muutunud Eestis
ja mitmes teises riigis.
Oli aeg, mil oli kerge, või vähemalt suhteliselt kerge,
pidada suuri koosolekuid,
kuhu inimesed tulid sadade kaupa ja te ristisite neid.
Tänapäeval ei ole see enam nii lihtne.
Nüüd on see enam üks-ühele tegevus ja see on nüüd protsess,
mis võtab rohkem aega. Nii usuvad paljud inimesed,
et avalik evangeliseerimine traditsionaalsel moel
ei too postmodernistlikus maailmas enam edu.
Kuid suhtel rajanev evangelism, sõpruse evangelism,
mille käigus sa kohtud inimesega kui sõbraga
ning seejärel tutvustad seda isikut kogukonnaga,
mille liige sina oled ning siis on muidugi väga oluline,
et see kogukond ka tegelikult võtaks inimesi vastu
ja tervitaks neid.
Et selline kogukond oleks soe,
kuhu inimene sooviks kuuluda.
Seejärel järgneb pikk ja järkjärguline protsess,
mis loodetavasti jõuab punktini, kus see inimene ütleb,
et jah, ma soovin saada Jeesuse jüngriks
ja et ma soovin täielikult kuuluda
sellesse jüngrite gruppi,
kes nimetavad ennast seitsmenda päeva adventistideks.
Vähemalt osaliselt kostub see justkui apostlite ajastu
kirjeldusena, mil kogukonna ja kristliku osaduse
tähtsus oli väga suur.
Mul on hea meel, et sa seda ütled,
sest see on midagi, mis peabki juhtuma.
Tagasipöördumine valmisolekusse väljuda
oma maailmast ja siseneda nende inimeste maailma,
keda sa soovid saavutada. Kristus tegi seda,
jüngrid tegid seda. Nad ei oodanud,
et inimesed tuleksid nende juurde,
vaid nad läksid välja inimeste juurde.
Paulus ütleb, et kui ma pean olema kreeklane,
selleks, et jõuda kreeklasteni, siis olen ma kreeklane.
Kui mina soovin jõuda postmodernistliku inimeseni,
siis pean ma vähemalt püüdma, et näidata,
et ma mõistan, mis paneb neid liikuma.
Olles uurinud seda ajastut, kas on mingit ettekujutust,
kuhu see võiks siit edasi areneda?
Ma arvan, et see oli vist üks Taani teadlane,
kes ütles, et ennustusi on väga keeruline teha,
eriti tuleviku osas. Nii et ka meie ei tea,
kuidas kirik areneb.
Milline organisatsiooniline formaat areneb.
Mitmed asjad on ebakindlad.
Kuid me teame ühte, et kui meie ei arene koos sellega,
muutub kirik muuseumiks,
kus on vaid vanad asjad ning kuhu vahete-vahel
keegi tuleb tolmu pühkima.
Ja seejärel unustatakse see taas kiiresti.
Kirik peab olema elav organism
ja meie kirik on olnud elav organism.
Ta on muutunud ja ta peab veelgi muutuma.
On need teatud fundamentaalsed asjad,
mis jäävad samaks, kuid see viis,
kuidas me neid tõlgime ja kohandame
ja kuidas me seome neid igapäevaste asjadega täna,
seda peab uuendatama kogu aeg ja jätkuvalt.